Fluffy! Fluffy!
"Îmi pare rău pentru ce am zis când mi-era foame"
Să vă aud cum faceți gălăgie pentru
Gabriel Iglesias!
Traducere PREL GHENCEA
Chicago!
Era și timpul pentru un "special" aici.
Înainte de toate, aplauze pentru prietenul meu,
omul, mitul, legenda.
Să vă aud, pentru Martin!
Cei doi tipi care stau lângă el sunt doi prieteni vechi.
Și nu numai prieteni, lucrează pentru mine.
Sunt Ivan și Tony. Dați-le dragostea voastră!
În plus, atât de special...
Doamnelor și domnilor, tocmai mi-a dat microfonul,
antrenorul anului din NFL
și un fost membru al celei mai tari echipe de fotbal...
care a intrat vreodată pe teren,
1985 Chicago Bears.
Antrenorul Ron Rivera!
Mulțumesc.
Trebuie s-o fac.
"Da Bears!"
Sunt foarte bucuros, stați să vă spun.
E al 19-lea an când venim în Chicago, da?
Prima dată când am venit, am întâlnit niște oameni,
care mi-au zis: "Gabriel, ai mai fost în Chicago?"
"Nu, e prima dată."
"Am vrea să te ducem să mănânci ceva bun, dacă e ok."
Eu am făcut...
"E foarte ok."
Și m-au dus la un restaurant numit Portillo's.
Ați auzit de el?
Am ajuns acolo și a fost foarte bine.
Hot-dog-ii au fost delicioși.
Salata cu pui, minunată.
Friptură de vită, super.
Și până să terminăm masa,
noii mei prieteni zic:
"Am vrea să încerci ceva ce n-ai mai încercat până acum."
Eu zic: "Puțin probabil."
"Ce vreți să încerc?"
"Au aici ceva ce se cheamă shake de tort de ciocolată."
"Îmi dați ciocolată?"
"Trebuie să te duci la vitrină și să comanzi la doamna aceea."
Mă ridic, mă duc la doamna care îmi zice: "Cu ce vă ajut?"
"Prietenii mei îmi spun"
"să încerc acest shake de tort de ciocolată."
"Bine, cât de mare porția?"
"Cât de bun e?" "Deci mare."
"Bun, deci o porție mare de shake de tort de ciocolată."
"Imediat." Am plătit și se întoarce.
S-a dus la un frigider de lângă tejghea.
Îl deschide și scoate o felie de tort de ciocolată.
Mi-am zis: "Nu cred că a înțeles ce am cerut."
N-am cerut o felie de tort.
Am cerut shake de tort.
Cred că a auzit ce gândeam, că a zis când a trecut pe lângă mine,
"O să se-ntâmple."
Se duce la blender, ia capacul
se uită la mine și face așa.
Eu am făcut..."Nu!"
Ea face: "O, da!"
Toarnă și-mi dă un shake de 1 litru...
ceea ce e mult peste cât ar trebui cineva să bea.
Paiul era atât de gros că puteai să bagi degetul în el.
Am luat shake-ul și am încercat să-l beau.
Și vedeam cum urcă shake-ul.
Când am ajuns la el, deodată...
Voi aveți până și rulote cu taco.
Pentru cine nu știe despre rulotele cu taco,
să vă spun.
E mâncare mexicană foarte bună, nu vreau să vă faceți griji,
"Nu, chiar sunt roți sub restaurantul ăla."
Uneori nu avem permis, da?
Dar nu înseamnă că mâncarea nu e gustoasă.
Ca să știu dacă o să mă simt bine la o rulotă cu taco,
cercetez înainte.
Mă uit să văd cine conduce rulota.
Să fiu sigur că o să fie bine,
vreau să mă asigur că echipa e făcută numai din femei.
Nu e ceva sexist, dar când sunt numai femei,
mă fac să mă simt bine.
Mă fac să mă simt special.
Când mă duc la 1 dimineața, euforic,
mă fac să mă simt bine.
Și vin la geam.
"Hola, mi gordito. Como estas?"
"Como esta ese gordito chulito?"
"Ese gordito. Que bonito."
"A ver. A ver. Ojitos. Ojitos."
Mă simt ca un copil. Le zic: "Îmi dați un taco?"
"Orice dorești, mi hijito. Un taquito pentru tine."
Când sunt numai bărbați mexicani la rulotă,
e târziu, sunt obosiți, sunt acri.
Relația cu clienții nu e punctul nostru forte la 1 dimineața.
Și mai ai de-a face cu un idiot beat ca mine.
Și vin la geam.
"Que chingados quieres, pinche gordo? Ce vrei? Ce vrei?"
"Salut, frate! Îmi dai un taco?"
"Bine, altceva?"
"Atât."
Nici măcar nu e un cuvânt!
Dar știi exact ce ți-a spus.
Mexicanii, și numai mexicanii,
au sunetul ăsta pe care îl scoatem
și care discreditează orice.
Orice ar fi, îl omorâm cu sunetul ăsta.
"Tocmai am absolvit facultatea, primul din clasă."
"Bine, o să mă angajez la Burger King."
"Papi, el e logodnicul meu. Mă iubește."
"Bine, o să fiu o târfă."
Apropo de târfe, să vă spun unde ne-au cazat.
E schimbare cam urâtă de subiect.
Nu, nu sunt târfe în hotelul ăsta. Fiți atenți.
Vreau să le mulțumesc personal promoterilor
nu doar că au organizat acest show, dar și că au avut grijă de noi.
Ne-au cazat într-un hotel chiar vizavi.
Și știi că te afli într-un hotel luxos
pentru că liftul îți vorbește.
Unu' de-ăla.
Etajul 1.
Etajul 2.
Etajul 3.
Zic: "Mamă, ce voce sexy are."
Etajul 4...
Etajul 5...
Martin mă întreabă: "Până unde urci?" "Până la capăt!"
Vreau să văd cum se termină.
Apropo, de când am fost ultima dată aici,
s-au schimbat câteva lucruri în viața mea.
Unele atât de nebunești
încât nu credeam că ar fi posibile.
Primul lucru, am avut parte de prima mea știre falsă cu moartea.
Cineva mi-a înscenat moartea pe internet și s-a răspândit.
Cineva a scris un articol
care a fost citit de peste 30 de milioane de oameni.
și care a fost atât de bun încât și eu am zis: "Doamne, ce drăguț am fost!"
TMZ l-a publicat 30 minute,
până ce l-au sunat pe agentul meu care le-a confirmat că trăiesc.
Artiolul spunea că am murit pe 31 octombrie
de la complicații ale diabetului de tip II.
Și m-am gândit,
"Aiurea zi ca să omori un diabetic!"
Înțelegeți? E ca și cum l-ai omorî pe Moș Crăciun în ajunul Crăciunului.
30 milioane de oameni au citit articolul.
Nimeni nu s-a gândit să mă sune.
Cu excepția lui Martin.
Exact.
Martin a fost singurul care m-a sunat.
Și asta ca să verifice dacă încă mai are slujbă.
M-a sunat.
"Alo?" "Salut, ești mort?"
"Nu, omule, sunt bine."
"Mă gândeam eu. Mi-ai fi trimis sms."
Și așa aș face, că astfel de prieten sunt.
L-am întrebat și pe fii-miu, Frankie. "Frankie, ai auzit că am murit?"
"Deci despre asta vorbeau."
"Cum adică despre asta vorbeau?"
"Prietenii mei m-au întrebat dacă ești bine."
"Și ce le-ai spus?" "Că nu te-am văzut."
"Deci se pare că am murit." "Bine ai venit înapoi!"
Alt lucru care s-a schimbat.
Fiul meu, Frankie, a făcut 18 ani.
Și mai are o săptămână până la absolvire.
Voi aplaudați, dar el nu pleacă.
L-am întrebat: "Frankie, ce vrei să faci în viață?"
"Te-ai gândit la facultate?" "Chiar acum."
"Frankie, să știi că tot ce ai de făcut e să te accepte undeva."
"Spun multe glume. Îți plătesc toată durata școlii"
"indiferent unde te-ai duce."
"Doar să te accepte. Ce părere ai?"
"Vrei să te duci în California, se face."
"Vrei să te duci în alt stat, se rezolvă."
"La dracu', mă bag și într-un program de-ăla internațional."
Din ăla unde îți dai copilul cuiva
și primești copilul altcuiva.
- Cum se numește? - Schimb.
Mulțumesc. Scuze. Așa e, schimb.
Unii spun, "se numește trafic de ființe umane."
E alt program ăla.
Mi-ar plăcea să particip la un program de-ăsta cu fii-miu.
Dar nu-mi dați un copil obișnuit.
Dacă intru într-un program din ăsta,
dați-mi un copil din lumea a treia,
ca să aprecieze lucrurile de bază pe care un american le ia de-a gata.
De-aia am zis, dați-mi un mic Tombutu.
Dați-mi un Tombutu. Mi-ar plăcea Tombutu și Tombutu m-ar iubi.
"Dle Fluffy?" "Da, Tombutu."
"La ce oră mergem la culcare?"
"Te culci când vrei. Asta e camera ta."
"Noi dormim alături."
"Toată asta e pentru Tombutu?"
"Da, toată e pentru Tombutu."
"La mine în sat, 2 familii dorm într-un spațiu ca ăsta."
"În America, un fund gras de copil mexican doarme chiar aici."
"Distracție plăcută."
Apoi l-aș duce la IHOP sau Denny's să comande ce vrea
și să-l văd cum reacționează.
"Asta e Thanksgiving de care tot am auzit. Mulțumesc, dle Fluffy!"
"Dacă poate Tombutu să facă ceva pentru tine, spune-mi, orice."
"Mă ajuți să duc gunoiul?"
"Pentru tine, îl mănânc."
Între timp, fii-miu pe partea cealaltă a globului
călare pe un elefant, încearcă să găsească Wi-Fi.
Îl iubesc mult pe fii-miu.
Dar uneori, nu-și dă seama de situația în care e.
Nu realizează.
De-aia îmi place când aduce prieteni acasă.
Aduce prieteni acasă,
iar ei spun exact ceea ce spun și eu.
Și ca părinte, de câte ori îi spui ceva copilului, e una.
Dar când prietenii lui spun ce spui tu, e de neprețuit.
"Frankie, ești norocos, frate."
"Taică-tu te ajută să faci facultatea."
"Tata vrea să mă angajez."
"Frankie, ești norocos, frate. Taică-tu vrea să-ți ia mașină."
"Tata n-are încredere în mine nici când merg pe jos."
"Ești norocos, omule."
Și când aud asta, zic, "Îi iubesc pe copiii ăștia!"
Pentru că fii-miu e cam indiferent la situația asta.
Indiferent la voi, la "Fluffy".
Nu mă vede ca Fluffy. Pentru el sunt "Tati!"
Eu sunt cel care-i spune să-și facă ordine în cameră,
să facă duș, să-și dea cu spray,
ceea ce acum o face.
Dar voi știți ce a trebuit să fac pentru asta.
Prietenii lui, însă, sunt foarte entuziasmați când mă văd.
Cad pe spate.
Intru în cameră, ei sunt acolo.
Frankie mă vede. "Salut, tată!"
Prietenii lui când mă văd, văd asta.
Cu niște porumbei albi în jur.
Vă dați seama cum e asta de fiecare dată când intru?
"A venit!"
Doamnelor, vă imaginați cum ar fi să vă facă partenerul vostru asta?
E aniversarea voastră, o sărbătoare, un moment magic,
sau pur și simplu stați întinse și sunteți bete.
Și-i spuneți: "Ce-o să-mi faci?"
Un porumbel bonus.
Și apropo, băieți, dacă reușiți impresia cu porumbeii,
lăsați-o așa.
Nu încercați să plusați, e foarte greu să mai plusați porumbeii.
Nu încercați să plusați cu porcării.
Ea stă întinsă acolo, nu începeți:
"Nu știi ce te așteaptă, stai să vezi ce pățești."
Nu faceți de-astea, căci, doamnelor, doar trebuie să vă uitați la ei
și să faceți...
Înapoi la prietenii lui fii-miu acum...
Are 2 prieteni care vin mereu la noi.
Unul, pe care-l cheamă Ken, priceput la calculatoare.
Celălalt, Fabian, vrea să se facă polițist.
Amândoi copiii de treabă.
Le spun copii, deși au 18 ani.
Pentru mine sunt copii, eu am aproape 40...
Unele discuții cu ei sunt foarte serioase.
Altele sunt de genul: "Ce fac cu viața mea?"
De exemplu, când stau pe acasă,
de obicei sunt îmbrăcat ca acum, mai puțin cămașa hawaiiană.
De obicei port tricouri cu Star Wars sau Marvel Comics
sau Transformers.
Desene animate. Asta îmi place să port acasă.
Într-o zi, aveam un tricou cu The Avengers.
Și intru în cameră,
și mă vede Fabian cu tricoul.
Și începe să arate. Îl întreb: "Care e faza?"
"Slabi."
"Pardon?"
"Slabi."
Și zice: "DC sunt mai buni."
"Ce-ai zis?"
"DC sunt mai buni."
"DC (Washington) e ok, Obama trăiește acolo, se fac legi."
"Au hoteluri, muzee."
"Nici măcar nu e un stat, nu înțeleg de ce crezi asta."
"Nu, fraiere, DC Comics!"
"Omule, am aproape 40 de ani, nu-mi pasă."
"E doar un tricou, îmi place, îmi vine... Ce mare lucru?"
"Pentru că sunt mai buni." "E cazul să te calmezi."
"Sunt cei mai buni." "Liniștește-te."
În mintea mea: "De ce am discuția asta oare?"
Am lucruri mai bune de făcut,
cum ar fi să-l urc pe fii-miu pe un elefant, dar nu.
Copilul din mine zice: "De ce sunt mai buni?"
Și începe să arate iar spre tricou.
"Iron Man e nașpa, Batman e numărul 1."
Eu zic: "De ce?"
"Pentru că este!", "Ăsta nu e un argument."
"Mai întâi că Batman nu e cel mai tare super-erou."
"Îmi pare rău că te dezamăgesc, dar nu e."
Unii se pregătesc să huiduie.
"Nu, Fluffy, nu te băga, nu deschide subiectul ăsta!"
Ba da, mă bag, fiți atenți.
Batman nu e cel mai bun, e cel mai ciudat super-erou.
Batman e cel mai ciudat super-erou care a existat vreodată.
Chiar și vorbește ciudat.
"Sunt Batman!"
Nu recunoașteți vocea?
"Vrei niște bomboane?"
"Ajută-mă să-mi găsesc cățelușul!"
Iese numai noaptea, are fața mereu acoperită.
Pândește mereu pe alei. Și cu cine vorbește?
Cu Joker, cu Ghicitoare. Și-l cheamă Batman.
Joker, Ghicitoare, Batman.
Astea sunt nume de bandiți mexicani.
Vă imaginați care ar fi adevăratul Batman?
Noaptea: "Sunt Batman!"
În timpul zilei...
"Sunt Batman."
"Bine, Fabian, Batman e cel mai bun."
"Tricoul meu spune Marvel Comics."
"E Thor, e Căpitanul America, e Omul de Fier."
"Cine sunt super-eroii lui DC Comics"
"care sunt mai buni decât cei ai lui Marvel? Zi!"
"Batman." "L-ai zis deja."
"Superman." "Ăsta e bun."
"Wonder Woman." "Bun."
"Lanterna verde."
"Îi știu pe ceilalți, dar Lanterna verde?"
"Care e puterea lui?"
"Are un inel care îi dă putere."
"Asta e o iluzie."
"Nu știu nici un bărbat cu inel, care are putere."
Și dacă nu aplaudați, îmi dați dreptate.
Nu puteți să aplaudați, nu? Nu puteți.
Și știți de ce?
Pentru că stați lângă Kriptonite.
El nu aplaudă. Zice "Nu, nu..."
"Mă vede Wonder Woman. Nu, nu..."
Fiți atenți, nu vă mint.
Câteodată mă simt puțin,
numai puțin ca un super-erou,
adică vin în fața unui grup mare de oameni,
le schimb starea de spirit, îi fac să zâmbească,
îi fac să râdă, să se simtă mai bine.
Dar, ca orice super-erou, am și eu slăbiciunile mele.
Vin aici și vă înveselesc.
Apoi mă duc acasă.
Și enervez o singură persoană.
Pentru că ea nu vrea să audă despre asta, despre voi.
Nu pot să mă laud acasă: "Iubito, a fost nebunie în Chicago!"
"Bravo ție, du gunoiul!"
"Dar m-au aplaudat și mi-au scandat numele!"
"Crezi că te ajută asta? Bine."
"Du gunoiul! Du gunoiul!"
"Dar mi-au spus că mă iubesc!"
Fluffy! Fluffy! Fluffy!
Doamne!
Vă dați seama cât de greu va fi acum
să mă duc acasă și să duc gunoiul?
Vă mulțumesc!
E extraordinar!
Îi aud pe câțiva dintre voi. Sunteți bine acolo?
Ăsta e un compliment, apropo.
De câte ori aud lumea în sală făcând...
știu că vă fac să râdeți atât de mult,
încât propriul vostru corp respinge activitatea la care participați.
Plămânii voștri vă spun
"Nu e bine pentru tine, trebuie să pleci."
Dar sunteți încăpățânați, spuneți: "Nu! Biletul a fost scump!"
De obicei asta spun bărbații.
La femei e puțin diferit.
Femeile când râd prea mult, încep să horcăie.
Deja râdeți. Atunci știu că v-am făcut să râdeți atât de tare,
că inhalați și expirați în același timp,
făcându-vă să faceți...
Și dacă aud o femeie că face așa de 2 ori,
asta înseamnă că ați și făcut puțin pipi.
Mi-a plăcut asta. Arătai spre ea mereu.
Ea zicea: "Ticălosule!"
Mulțumesc că m-ai susținut.
Alt lucru pe care îl consider compliment
e că, din când în când,
sunt oameni care vin pentru prima dată la un show de comedie,
și nu sunt obișnuiți să râdă mult timp.
Și sunt atât de entuziasmați și implicați în show încât uită.
Uită să facă un lucru de bază.
Să respire!
Ați fi uimiți să știți de câte ori am văzut asta în primele rânduri.
Și leșină de tot.
Partea aiurea e că doar eu văd ce se-ntâmplă.
Și aud: "Fluffy, fă ceva! Fă ceva!""
"Își revine. Mulțumesc!"
A fost o doamnă odată...
sus la balcon...
care a râs până a leșinat.
A căzut în față
și s-a lovit cu capul de o balustradă care era pe culoar.
Eu nu puteam să văd pentru că eram pe scenă
și aveam reflectoarele în față.
Asta până la final
când a venit Martin pe scenă și a luat microfonul.
Apoi mi-a șoptit: "Frate, o doamnă s-a rănit la balcon."
"Medicii sunt aici cu ea în hol. Hai să vedem cum e."
"Ok, haide."
Am ieșit prin spate. Cei de la pază ne așteptau la mașină.
Am urcat în mașină...
Ne-au dus în fața clădirii.
În față era ambulanța.
Ne-am dus acolo.
Și acum, nu că vreau să fac mișto de situație
pentru că e reală.
Dar e un pic haioasă, adică...
show-ul tocmai se terminase și oamenii ieșeau din clădire.
Tocmai mă văzuseră adineauri pe scenă, acum mă vedeau intrând prin față.
Trebuie să vedeți prin ochii mei.
"E mare, dar e rapid. Nu știu cum a făcut, dar e bun."
Am intrat și m-am îndreptat imediat
spre locul unde erau medicii pe scările spre balcon.
Holul se umplea de oameni
iar eu încercam să ajung din punctul A în punctul B fără să fiu oprit.
Așa că am început să fac așa,
și știu că pare cam ciudat, dar a mers.
"Ești bine? Ești în regulă?"
Oamenii mă vedeau făcând asta și imediat s-au derutat.
Așa cum vă uitați acum.
Se întrebau: "Ce dracu' face?"
Și toți s-au dat în spate 2 pași făcând așa.
Și așa s-a creat un culoar ca să ajung la medici.
Apoi au văzut medicii și au înțeles ce voiam să fac.
Totul a mers bine până când m-am apropiat.
Iar unul dintre medici mi-a zis.
"Ce ai de gând cu doamna?"
"Domnule, e clar că doamna s-a lovit la cap."
"Vreau să-i arăt că sunt chiar eu."
"Și mă strecor încet..."
"spre ea."
E clar că sunt în poziția în care
nu pot să mă duc în spatele cuiva la un show
și să-i fac...
"De ce?" "Pentru că pe urmă...Liber!"
"Fluffy l-a mai omorât pe unul!"
În sfârșit, doamna s-a uitat spre mine.
Avea cam 55, 60 de ani, o asiatică micuță.
Mă vede și face...
"Tu prea amuzant."
"Era să mă omori."
"Îmi pare foarte rău. Ești bine?"
"Pot să fac ceva să te simți mai bine?"
"Da."
"Da, să mă simt bine."
"Aș vrea 2 tricouri."
"O să-ți aduc 2 tricouri."
"Și 2 DVD-uri."
"Nu te-ai lovit așa de tare, mișcă-ți fundul, hai."
O ridic și imediat unul dintre medici...
"S-a lovit la cap, n-ar trebui să se ridice."
"A fost show-ul meu în seara asta."
"Îmi asum eu responsabilitatea pentru femeia asta. E în regulă."
În plus, e firavă.
Suntem la 3 metri de raion. Nu-i mare lucru.
Îi zic: "Haide, te duc eu."
Cum începem să mergem, ea începe să gâfâie.
"Dle Fluffy, n-ai idee ce săptămână am avut."
"Fii-miu s-a însurat cu tipa asta."
"Nu gătește, nu face curat."
"S-a mutat la mine acasă."
"Acum trebuie să gătesc și să fac curat pentru 2."
"Ce porcărie!"
Mă gândesc: "Dumnezeule, asta o să pățesc și eu!"
"Dle Fluffy, trebuie să-mi cer scuze"
"că n-am știut cine ești până azi."
"O prietenă mi-a dat biletul."
"Mi-a zis: Susie, ești prea stresată, trebuie să mai ieși."
"Soțul a câștigat biletul la o tombolă, ia-l."
"Așa că mă uit pe bilet, scria: The Fluffy."
"Nu știam despre ce e vorba, n-am mai fost la un show de comedie."
"Am văzut 'Fluffy', am crezut că e un muzical, cum e 'Cats'."
"Am zis, bine, mă duc să văd 'Fluffy Cats'."
"Am venit mai devreme ca să iau Cola și floricele."
"Și m-am așezat și așteptam 'Fluffy Cats'."
"Când apare prietenul tău, Martin, pe scenă"
"cu păr mare și cioc."
"Mi-am zis: asta nu e 'Cats'."
"Asta e 'Lion King'."
"Ăsta e Mufasa mexican."
"Apoi a început cu poantele și am râs, am râs..."
"Apoi ai apărut tu. Era prea mult."
"N-am mai putut să respir, am leșinat."
"Când m-am trezit, aveam gheață pe cap, sânge în ochi,"
"și doi medici tineri care mă atingeau aici."
"Tot ziceau: Ești bine? Ești bine?"
"Și ce le-ai spus?" "Niciodată așa de bine."
"Susie n-a fost pipăită niciodată de 2 albi tineri în același timp."
"Show-ul tău a fost foarte special, dle Fluffy, foarte special."
"A fost ca 'pune-ți o dorință'."
"Dacă rămân cu cicatrice..."
"Mă dai în judecată." "Nu, nu, nu..."
"Nu dau în judecată."
"Dacă rămân cu cicatrice și prietenii mă întreabă,"
'De unde ai cicatricea aia?'
"acum o să am o poveste tare pentru asta."
"O să le zic: 2 bărbați albi, în același timp."
"În timp ce un mexican se uita."
Am dus-o înapoi la medici, ei mi-au zis,
"E tare micuța, nu?"
"O, da, e excitată, pe voi vă place."
Cum m-am întors,
am văzut un hol plin de oameni cu mobile.
Trebuie să fie o înregistrare cu ce v-am spus.
Toți înregistrau.
Lumea aștepta să termin treaba cu doamna și medicii.
Deodată, când m-am întors.... oamenii veneau spre mine.
Unii voiau să dea mâna, alții să bat palma.
Un tip a vrut doar să mă îmbrățișeze, fără să spună nimic.
Doar m-a îmbrățișat, "Ești în regulă?"
"Ești sigur?"
Niște copii se uitau a mine...
Pentru mine e foarte haios, că recunosc licărirea aia.
Și eu mă uitam așa înainte.
De multe ori mă holbam și eu la fel.
Chiar anul trecut, m-am întâlnit cu eroul meu din copilărie.
L-am întâlnit pe Arnold Schwarzenegger.
Unii aplaudă, alții zic: "Stați, stați...!"
Uitați cum e. Nu mi-a plăcut ca politician,
și eram prea mic ca să-l știu ca și culturist.
Tot ce știu e că "Terminator" a fost filmul meu preferat,
și el era "Terminator".
Așa că, uitați povestea.
Eram în Los Angeles pentru premiera unui film pe care tot nu l-am văzut.
Eram cu publicista mea, da?
Stăteam cu ea acolo,
care îmi explica cum e cu protocolul covorului roșu.
"Fii atent, Gabriel, uite cum o să fie."
"Mergi pe covorul roșu,"
"și paparazzi o să înceapă să-ți facă poze,"
"apoi cineva îți va pune câteva întrebări."
"O să fie distractiv, după care mergem la petrecerea de după."
"O să fie super."
În timp ce-mi spunea astea, eu mă uitam în jur,
și l-am observat...
L-am văzut pe Arnold Schwarzenegger.
Și m-a luat tremuriciul.
"E Arnold Schwarzenegger!"
"Calmează-te! Nu l-ai mai întâlnit pe Arnie?"
Eu zic: "Nu, nu l-am mai întâlnit pe Arnie."
"Eu lucrez mereu cu el, e foarte de treabă."
"Vrei să te prezint?"
Eu zic: "Da!"
Mă ia de mână și mă duce direct la Arnold.
Tremuram atât de tare, că arătam ca un copil gras.
Am ajuns lângă Arnold Schwarzenegger.
Și iată-l pe Arnold Schwarzenegger.
Avea un grup mare lângă el, care voia să facă poze.
Așa că am așteptat răbdător.
În timp ce-l priveam, trebuie să vă spun.
Nimeni de pe planetă nu se pricepe mai bine cu oamenii decât el.
E cel mai tare om la întâlnirile cu publicul pe care l-am văzut.
Spun asta pentru că este foarte implicat când îl întâlnești.
Te ia de mână, te trage aproape.
Te privește în ochi și începe.
Când îl întâlnești, primești exact ce te aștepți să primești.
E minunat să vezi.
"Ce faci? Îmi pare bine să te cunosc!"
"Ești puternic. Tragi de fiare? Uită-te la tine!"
"E incredibil aici, luminile astea, covorul roșu."
"Scuză-mă. Ce faci?"
"Ești puternic. Tragi de fiare? E incredibil. Uită-te la tine."
Lumea pleca de lângă el uitându-se la mâini.
Se uitau la mâini.
10 minute m-am uitat la Arnold Schwarzenegger făcând asta.
Apoi am observat altceva.
Arnold avea un tip, care stătea în spatele lui.
Și treaba acestui tip
era să-l pregătească pe Arnold pentru următoarea persoană.
Arnold Schwarzenegger nu oprea conversația cu cineva.
Tipul din spate asculta conversația,
și hotăra când e de ajuns,
după care îi făcea semn lui Arnold să meargă mai departe.
Ăsta era semnalul.
Îl strângea pe Arnold de braț de 2 ori.
Așa Arnold știa: gata, altul. Mereu spre stânga.
Tare să privești.
"E incredibil cu luminile astea și efectele speciale."
"Scuză-mă. Salut! Îmi pare bine."
"Ești puternic!"
Eu fac...
Și am strigat spre tipul din spate, el se întoarce spre mine.
"Fă-i semn! Vreau să-l cunosc! Fă-i semn!"
L-a bufnit râsul că și-a dat seama că am văzut
cum funcționează Terminator.
Și-mi face așa.
După care îl grăbește pe Arnold.
Îl grăbea atât de tare, încât Arnold abia mai făcea față.
"Scuză-mă. Pardon. Ce faci?"
"Scuză-mă. Pardon. Bate palma."
Se apropia de mine și eu așteptam.
Întind mâna și el o apucă.
"Salut! Îmi pare..."
"Te știu."
"Știu cine ești."
"Ești comicul cu poanta aia cu indianul care jefuiește o bancă,"
"dar nu poate că fac ăia mișto de el."
În mintea mea: "Mă știe!"
Dar fac: "Da, eu sunt."
"Ești demențial. Dă-mi datele de contact."
"Ești cea mai haioasă persoană... Scuză-mă."
"Salut! Îmi pare bine. Ești foarte puternic..."
Să-l întâlnești pe Arnold e ca un roller coaster.
Vrei să te duci mai încolo și să-l întâlnești iar.
Mă uitam la el, lumea îl înregistra.
Pentru mine era una din situațiile interesante în care mă aflam,
pentru că-mi place să ies.
M-am îmbătat în Chicago de foarte multe ori.
Îmi place să mă distrez.
Uitați care e problema.
Am semnat recent un contract cu postul ABC,
pentru propriul meu serial de tv.
Nu e stabilit, dar am stabilit episodul pilot.
Dar e o problemă.
ABC e deținut de...Disney.
Disney e o marcă atât de mare
încât dacă cineva amenință marca asta,
ei se ocupă de el într-un foarte "ne-Disney" fel.
Serialul pe care-l fac e despre mine.
Mă joc pe mine. Îl joc pe Gabriel Iglesias.
E despre mine, familia mea, prietenii mei.
Prietenul meu Martin...
n-are voie să joace în serial.
Nu vă luați de mine. Luați-vă de Mickey Mouse.
Îți verifică socializările, tot ce ai în online.
Dacă ai ceva care nu se potrivește cu modelul lor,
te vor...
Și sunt paranoic, că Disney e uriaș, sunt imenși.
Dețin posturi tv, posturi radio.
Dețin Marvel Comics, Star Wars.
Nu vreau să primesc telefonul ăla, știți?
"Alo!" "De oaie ai făcut-o!"
Am devenit paranoic.
Pentru că în ziua de azi toată lumea înregistrează.
Dacă faci ceva prostesc,
poate să se termine chiar mai rău.
De exemplu, dacă e să cad de pe scenă și cineva înregistrează.
Dacă TMZ prinde asta, devine viral.
Și Doamne ferește să pățesc ceva, apar știrile.
"Ne aflăm în față la Allstate Arena"
"în Rosemont, Illinois,"
"unde autoritățile presupun că Fluffy și-a pierdut controlul."
"Comicul de 39 de ani a fost găsit mort a doua oară în 2 ani."
"Nimeni nu știe exact ce s-a întâmplat aici."
"Autoritățile au declarat doar atât..."
De asta zic, trebuie să fiu foarte atent,
pentru că țin la obiceiurile mele.
Încă îmi place să beau.
Bineînțeles, unii mă trag deoparte și zic:
"Gabriel, de ce tot bei?"
"Ai atâtea responsabilități și persoane de care să ai grijă."
"De ce bei?" "Pentru că..."
"...am atâtea responsabilități și persoane de care am grijă."
Unii dintre voi știu deja, că ați mai fost la show-urile mele.
Favorita mea e tequila.
Cu unele tipuri de alcool nu mă mai bag.
Cum ar fi Jaeger.
Orice alcool care te face să-i spui numele...
nu e sigur.
E singurul alcool care te face să faci asta.
E singurul pe care-l auzi la oameni...
Jaeger!
Nu-i auzi pe alții. Nu-i auzi pe mexicani...
"Tequila! Guey!"
Nu-i auzi pe negri: "Hennessy, prietene!"
Nici pe japonezi: "Sake! Sake!"
Jaeger e periculos din câteva motive.
Unu, eu am diabet tip II, nici măcar n-ar trebui să beau.
Jaeger are de 2 ori mai mult zahăr în el.
Al doilea, e consistența lui. E foarte cleios.
E ca siropul de tuse.
Dacă bei prea mult, îți rămâne cel mai mult.
Și nu e bine deloc. Faci...
"Pa la tos. Pa la tos." (pentru tuse)
E oribil.
Dacă bei prea mult, îți rămâne cel mai mult.
Dacă bei niște beri, știi ce urmează.
Faci...și apoi o dai afară.
Jaeger îți dă impresia că dai afară, dar nu poți.
Te face doar să te chinui vreo 45 minute până iese.
Îl vezi pe unu așa. "Ești ok?"
"Sunt în regulă, frate...!"
Nu pot să vomite. Doar să facă abdomene 6 minute.
Lumea se uită la tine a doua zi. "Faci fitness?", "Nu, sunt bețiv!"
Jaeger e periculos.
Alt alcool cu care refuz să mă mai încurc...
e vinul.
Uite la cei de acolo:
"Noi suntem din Schaumburg."
Pentru cei care nu știu,
Schaumburg este Beverly Hills al zonei, așa că...
Sunt sigur că v-ați dat seama.
Problema mea cu vinul e foarte simplă.
Nu-mi place că vinul e acceptat social.
Adică, atunci când îl vezi pe unul cu o sticlă de vin,
dacă unu trece strada cu o sticlă de vin,
imediat e judecat într-un mod pozitiv,
pentru că mereu vinul e asociat cu o clasă rafinată,
cu ceva pozitiv, ceva progresiv,
o aniversare, o sărbătoare, o promovare.
Încerci să înțelegi ce e. "Ce crezi că e acolo?"
"Absolvire? Promovare? Trebuie să fie ceva de bine."
"Bravo ție, prietene!"
Femeile văd un bărbat cu o sticlă de vin, cu 2 pahare,
și imediat...
"Târfă norocoasă!"
Tot alcool e. Tot te va îmbăta.
Principalul motiv pentru care nu-mi place vinul,
e că nu poți măsura vinul cu precizie.
Poți măsura alcoolul real. Se numește "shot".
Și știi după suficient timp
cât poți să duci și cât nu.
Pentru că oamenilor care beau mult
le place să se laude cu abilitățile lor.
Își știu numărul limită, corect?
Își știu numărul.
Îi auzi.
"11 shot-uri de Don Julio!"
Au numărul limită, chiar și femeile.
"După 4 shot-uri de Cuervo, sunt amețită."
"4 shot-uri e punctul meu."
"Ce te faci dacă bei 5?" "Mă trezesc pe-o alee."
"Ce te faci dacă bei 6?" "Așa l-am cunoscut pe Tyrone."
Cu vinul, nu poți să cuantifici exact cât bei
până nu te raportezi la sticlă.
Și dacă te raportezi la sticlă, e cu totul altă problemă.
La vin, paharele au mărimi diferite.
Câteodată sunt mari, câteodată sunt mici.
De multe ori îți toarnă altcineva în pahar.
Câteodată știu ce fac, câteodată nu.
Câteodată îl umplu prea mult, ceea ce nu e corect.
Alteori o nimeresc, adică puțin sub jumătatea paharului.
Alteori dai peste ticălosul lacom de la Olive Garden.
Îți dă mostra aia.
Trebuie să-l ții sus în dreptul soarelui și să faci...
Apoi guști. "Nu-i rău. Am un cupon. Ia-l."
Și nu vezi băutori de vin bând cu adevărații băutori în baruri.
Îi vezi la adunări, la evenimente de firmă,
dar niciodată în vreun bar.
N-o să vezi: "Jaeger!"
"Tequila! Guey!"
Și la mijloc: "Merlot să fie!"
"E un local fantastic. Chiar îmi place decorul de aici."
"E uimitor."
"E minunat, îți spun. Cine vă tunde iarba?"
"E fantastic."
Scuze, vocea asta mereu mă face să râd. Îmi place.
Mă face să râd când suntem aici, în America...
De câte ori am spectacol în Anglia,
vocea asta capătă alt înțeles.
Am auzit strigăte. Avem lume din UK?
Bun. Stați să le spun celorlalți despre voi.
Îmi place când vin englezi în SUA,
pentru că de câte ori vă aud,
sună incredibil, uimitor,
păreți educați,
păreți inspiraționali.
Accentul e unic.
Nu contează despre ce vorbiți,
suntem atrași de subiect.
Poate să fie despre gunoi, sună incredibil.
"Cine a putut să lase deșeurile astea aici? E absurd."
"Atâta debandadă pe tot trotuarul."
"Cineva trebuie să se ocupe imediat. E ridicol."
Lumea ascultă.
"Nu știu ce s-a întâmplat acolo, dar e cu nasoale."
"Englezul ăla e nervos. Nu știu."
"Ce dracu' înseamnă deșeuri?"
E diferit. Când noi mergem la ei,
frate, e total diferit,
pentru că noi avem un cu totul alt accent.
De fapt,
ca americani, avem alt fel de a vorbi engleză.
Vă închipuiți cum sună pentru ei?
Pe bune, știți cum se uită la noi când ne aud?
Aud asta:
"Îți spun, ieri am fost cu Phil."
"Ticălosul a venit la mine și ne-am distrat ca pe vremuri."
"Numai eu cu Phil."
Apropo, dacă e vreunul dintre voi care vorbește așa aici, glumeam.
Sunt doar poante.
Nu vă agitați, adică,
"Îl aștept afară!"
"Să văd câtă caterincă mai are în parcare. Fluffy pe dracu'!"
Cred că e haios,
că indiferent despre ce vorbesc acolo,
sună la fel.
În timp ce noi, americanii,
vorbim în funcție de eveniment.
Schimbăm, modificăm, adaptăm.
Fiecare avem...
De exemplu, fiecare are o voce pentru un interviu.
Când te duci la un interviu, nu vorbești ca atunci
când bei sâmbătă seara.
Te schimbi. Faci repetiții în mașină.
Și când intri, începi.
"Dacă veți verifica referințele mele"
"veți vedea că sunt mai mult decât calificat pentru acest post."
"Nu ezitați să-l sunați pe dl Frank Torres."
"Frank vă va spune ce treabă minunată am făcut pentru el în trecut."
"Sunt gata să lucrez 7 zile pe săptămână, 365 zile pe an."
"Nici un post nu e prea mare, nici o sarcină prea mică."
"Vă puteți baza pe mine. Sunt persoana potrivită."
"Vă rog să mă aveți în vedere. Mulțumesc pentru timpul dvs."
Apoi vă duceți în parcare.
Ajungeți în parcare și începeți...
"Am nevoie de job. Am nevoie."
Știți bine că toți avem vocea de zi cu zi,
când vorbim cu familia, cu prietenii, cu copiii.
Și avem vocea de noapte, de la petreceri.
"Jaeger!"
Și dacă ai noroc, mai ai vocea de noaptea foarte târziu.
"Exact, n-ai idee ce te așteaptă...!"
Unii se uită și zic: "Doamne, Fluffy e un ciudat!"
Doar vă dădeam un exemplu.
Copiii fac: "E altfel!"
Scuze, văd copiii care....
Tații fac: "Pinche Fluffy. Nu, nu, nu.."
"Nașpa. Fluffy rău, Fluffy rău."
Dar acolo,
ei vorbesc la fel indiferent ce ar face.
Când aplică la un job.
"Dacă-mi verificați referințele"
"veți vedea că sunt calificat pentru post."
La distracție.
"Dacă-mi torni vin, o să-l beau. E minunat, îți spun."
Când fac dragoste.
"O să-ți desfac picioarele ca Marea Roșie."
"O să te dezonorez într-un asemenea fel,"
"încât o să-ți plângi ziua când ai intrat în club."
"O să-mi las podul jos și-o să te prezint reginei!"
Și când ajungi la momentul magic, vreau să strigi: "Victorie!"
"Victorie!" "Treaba mea s-a terminat aici."
Partea aiurea cu poanta asta
e că e singura pe care o vor ține minte copiii.
Peste 2 săptămâni vrei să intri în cameră.
Și zici: "De ce e închisă ușa?" Și auzi: "Victorie!"
Văd niște copii acolo. Câți ani ai?
- 13. - 13.
Și lângă tine?
- Câți ani ai? - 10.
Ai 10 ani.
Bine, îmi pare rău pentru ce a zis Martin.
Nu îmi pare foarte rău, pentru că știți ce?
La 10 ani deja sunteți aproape adulți.
Nu vă văd ca pe niște copii.
Pentru mine, un copil e cineva care n-are internet.
Sunt sigur că aveți un mobil, o tabletă, acces la servicii online, nu?
Servicii online. "Despre ce dracu' vorbește?"
Termeni nepotriviți. Știți la ce mă refer, da?
Probabil că ați auzit tot felul de lucruri deja.
Părinții zic: "Nu și copilul meu. I-am blocat mobilul."
Dar nu și mobilul amicilor lui.
Îmi pare rău când spun lucruri "riscante",
când sunt copii de 4, 5, 6 ani în sală.
Dar se întâmplă și regret.
Îi întâlnesc după show: "Scuze pentru ce am zis."
Și e mereu hazliu când îi auzi pe părinți:
"Acasă aud altele și mai și."
De neprețuit când vezi un puști de 4 ani confirmând asta.
Ca de exemplu, fii-miu.
Are 18 ani, dar tot nu înjură acasă.
Ce face în public, nu pot să controlez.
Dar acasă, nu are voie să înjure.
O dată...
O dată în 13 ani, l-am auzit înjurând acasă,
și nici măcar nu m-am putut înfuria.
Căzuse pe scări.
Nu că e de râs, dar gândiți-vă.
Ce pot să-i fac mai rău decât își făcuse singur?
L-am și auzit.
"Băga-mi-aș!"
Am fugit. Nici măcar nu m-am uitat să văd ce are.
"Ce ziceai?"
"Ți-o meriți."
"Dacă vrei să spui și cuvântul cu 'F', data viitoare te împing eu."
Așa am știut că a căzut rău. "Pe bune?", "Nu.", "Treci aici."
Bine ați venit, prieteni. Sper că vă distrați...
Știu că tati se enervează acum. "Ce tot îi spune lui fii-miu?"
Nu, nimic. Fac pe simpaticul doar.
Dar vă mulțumesc că aveți încredere și-i aduceți pe copii la show.
Sau pe tinerii adulți, scuze.
Vă mulțumesc că aveți încredere în mine.
Apropo, știu că tot arăt spre cei din primul rând.
Dacă sunteți aici...
cu cineva cu care n-ar trebui să fiți...
și vedeți camera că vine spre voi, faceți...
"Victorie!"
Sunt foarte respectuoși, se vor îndrepta spre altă persoană.
Nu vă faceți griji.
Să nu uit, aș vrea să mulțumesc Allstate Arena
pentru condițiile extraordinare din culise.
Vă spun direct, îmi place cabina mea
pentru simplul motiv că are lucrurile de bază pe care le ador,
cum ar fi întrerupătoarele.
Multe din sălile astea au devenit ecologice.
Și au înlocuit întrerupătoarele cu senzori.
Senzorii sunt mișto, când funcționează.
Înțelegeți? Ești la 3 m, te simte,
și toată camera e...
Nu-mi place când merg aiurea,
trebuie să mergi pe întuneric, să te simtă.
Apoi stai nemișcat 4 secunde. "Rahat!"
În plus, chiuveta are robineți.
Pot să controlez temperatura și presiunea apei,
ceea ce în zona Chicago, e foarte important,
mai ales iarna.
Voi nu vă jucați cu iernile.
Aveți nevoie de apă caldă când vă spălați pe mâini.
Nu vă puteți baza pe senzor care vă dă numai apă rece,
că mâinile vor deveni de groază.
Ieșiți afară și lumea începe să râdă de voi.
"Fiți atenți! Thriller!"
Cabina mea are o chiuvetă cu cald-rece.
Poți să controlezi apa, temperatura, presiunea.
Urăsc că ne-au luat asta și le-au înlocuit cu senzori.
Și așa, în loc să fiu comic, trebuie să fiu magician.
Nu sunt magician, dar dacă mă vedeți cum mă spăl pe mâini,
asta sunt.
Nimic. Apoi pleci.
Parcă e cineva după oglindă care-și bate joc de mine.
În unele locuri e doar atât, în altele e mai mult.
Îmi place să dau cu mult săpun, îmi place un dozator bun.
Îmi place pompa, știți cum e...
Urăsc când ne iau asta
și îl înlocuiesc cu un orificiu lângă robinet.
Pui mâna sub el,
și-ți dă niște muci de săpun.
Înțelegeți? Un mic "moco" când pui mâna.
Mai ai nevoie, așa că o retragi și o pui din nou.
Dar senzorul: "Nu, ești tot tu."
Acuma trebuie să-l păcălești, nu?
Odată ce ți-ai dat cu săpun, acuma trebuie să-l speli.
Dar nu poți pentru că cronometrul pentru apă
e prea scurt.
Așa că te dai în spate și o iei de la capăt.
Intri într-o cursă de timp să-ți dai săpunul jos.
Odată ce ai scăpat de săpun, acuma trebuie să te usuci.
Unele locuri au prosoape, altele au prosoape de hârtie.
Unele au prosoape de hârtie într-un dispozitiv cu un senzor.
Și începi.
7 cm de hârtie.
7 cm, Chicago. Nu poți să faci nimic cu atâta.
Întrebați orice femeie, o să vă confirme.
Sau bărbat. Să echilibrez oportunitățile.
Vreau să controlez hârtia, vreau un mâner ceva...
Unele au doar atât, altele merg mai departe.
Ați fost într-o toaletă...
ați închis ușa, ați încuiat-o, v-ați uitat la toaletă
și ați dat de beculețul roșu din perete care clipește?
"Serios? Și aici?"
Și vreți să luați hârtie pentru colac.
Faceți un pas...
"N-am făcut nimic încă!"
Trageți hârtia.
Vă întoarceți și o puneți ca pe o pelerină.
Și o lăsați să cadă pe spate până unde trebuie.
Și când să vă așezați,
cineva intră în toaletă și vă distrage atenția.
Dar e prea târziu. Ai genunchii îndoiți.
Și dacă nu faci fitness, nu mai poți să revii.
Apoi atingi cu fundul colacul...
și faci...
Și când crezi că mai rău de atât nu se mai poate...
Și toată apa stropește peste tot, pe fundul tău.
Apoi apa se scurge în vârtej,
care trece chiar printre picioarele tale.
Acum ai un tsunami în spate și o tornadă în față.
Și cine e victima? Pikachu!
Care se agață de viață.
Nici n-ai ajuns la momentul magic încă
și deja ai fost violat de țevăraie.
Apoi faci ce trebuie să faci.
Termini.
E timpul să te speli,
e timpul pentru întreținere.
Te întinzi spre hârtia igienică.
Problema cu toaletele din ziua de azi
e că majoritatea, ca asta,
în loc să aibă o rolă de hârtie pentru oameni,
într-un dispenser de mărime umană...
ei cumpără de la Costco sau Sam's Club
sau din locuri de unde cumperi en-gros,
și pun role gigant, ca pentru gorile.
Și le înghesuie să intre în compartimentul ăla mic...
și apoi închid ușița.
Așa că sulul ăla uriaș e blocat înăuntru.
Nici nu poți să-l învârți.
Nici nu știi unde e capătul că s-a lipit.
Trebuie să scoți cheile de la mașină
și să tai ca pe un pachet de cocaină în serialul Narcos.
Și iei hârtia.
Încerci să te ștergi.
Chicago, peste un an,
vă prezic că peste un an,
vor prelua controlul toaletelor 100%.
O să stați pe toaletă și o să vă gândiți la mine
pentru că o să vedeți.
O să vă uitați după hârtia igienică,
și o să dați de beculețul roșu care clipește.
O să ziceți "Fluffy a avut dreptate!"
Și ce-o să faceți?
Un pătrățel.
O să deveniți frustrați și o să începeți...
Scuze, frate, știu că a fost cam mult "culo", chiar în fața ta.
Ea zice, "E ca Magic Mike!"
Îmi cer scuze, a fost mult.
Înțeleg...
Înțeleg de ce fac asta cu toaletele,
de ce pun senzori peste tot,
pentru că vor să economisească energia, apa.
Stau în California.
Avem nevoie de apă, da?
Dar unele locuri au nevoie de senzori, altele nu.
Unele locuri ajută să ne învețe cum să economisim energia, apa.
Alte locuri nu se potrivesc, cum ar fi hotelul unde stai.
Fac un lucru simplu.
Au un bilet
care atârnă de suportul de prosoape din baie.
Spune, "Vă rugăm economisiți apa prin reutilizarea prosopului."
Pe spate o diagramă arată câte milioane de litri de apă
sunt economisite anual când lumea reutilizează prosoapele.
Le refolosesc acasă. N-am nici o problemă s-o fac la hotel.
E prosopul meu.
Unii nu vor să refolosească prosoapele.
Zic, "Prosopul ăsta e murdar."
Dacă prosopul ăla e murdar, nu știi să faci duș.
Pentru că, teoretic, prosopul ăla alb trebuie să rămână alb
de câte ori îl folosești.
Dar nu, lumea îl rulează și-l folosește la modul "expert".
Apoi consumi mai multă apă încercând să-l speli.
Cum spuneam, unele locuri ne pot ajuta să învățăm
cum să economisim energie și apă.
Unele locuri nu pot.
Am fost la o universitate de curând, aproape de aici.
Și această universitate are o grămadă de bani,
atât de mulți încât are propria poliție de campus.
Doar pentru campus, nu e mare lucru.
Sunt destule facultăți care au propria poliție de campus.
Diferența este că facultatea asta
a dat departamentului de poliție Toyote Prius pentru patrulare.
Unii văd că știți despre ce universitate e vorba.
Fiți atenți, nici măcar nu e o poantă.
Problema mea e că, dacă ești polițist...
sarcina ta e să te lupți cu infractorii.
Primul lucru pe care lumea îl vede când ajungi la locul faptei
este vehiculul tău.
Vehiculul trebuie să stabilească o stare de dominare a situației
înainte să ieși din el.
În California,
peste 65% din polițiștii de autostradă conduc SUV-uri.
Când te opresc acolo, o simți.
Ești intimidat.
Lumea sare pe autostradă: "Nu mă omorî!"
Acum, imaginați-vă cum e să fiți opriți de...
Să nu mă oprească pe mine un polițist, în Prius...
...și arogant.
"Știi de ce te-am oprit?"
"Că te-am lăsat eu?"
Vă imaginați când au oprit un beat prima dată?
Polițistul probabil nici nu s-a dat jos. A vorbit prin stație.
"Domnule, coborâți din mașină imediat!" "Bine, bine."
"Gata!"
"E Prius ăla?"
"Cred că sunt beat."
"Domnule, mergeți pe linie!" "Bine, bine..."
"Dle polițist?"
"Dacă mă duc la pușcărie,"
"poate să vină un polițist cu o mașină adevărată să mă ia?"
"Nu mai face pe deșteptul, mergi pe linie!"
"Bine, bine. Repede, repede..."
"Încarcă-mi mobilul."
"Până aici! Mergi la pușcărie!"
Nu știu, frate...
Da, domnule? Que paso?
Și eu te iubesc, frate. Trimite-mi un tort, fără zahăr!
Mulțumesc. Trebuie să fiu atent, era să cad aici.
Zice: "Te prind eu!" Mă prinzi tu și tu și tu...
E ca la SeaWorld, dar fără apă.
Trebuie să am grijă, prieteni, că am observat,
după 6 show-uri,
că multe dintre subiectele și poveștile mele
au ajuns să mă bântuie.
Unele în mod pozitiv, altele mai puțin.
De exemplu, în 1997...
la tv am spus o dată,
că îmi place la nebunie "tortul de ciocolată".
O singură dată.
19 ani mai târziu,
lumea încă îmi mai aduce torturi de ciocolată.
E nebunie. Gândiți-vă.
După 19 ani încă mai primesc torturi.
Și am spus-o o singură dată.
Apoi am spus că-mi plac sucurile dietetice.
Imediat, lumea a început să-mi aducă sucuri dietetice.
În următorul show, "Aloha Fluffy",
am spus despre cum a crescut fii-miu,
despre hormoni și că trebuia să se dea cu spray.
Imediat, prietenii lui au început să-i trimită deodorante
și să mi le aducă mie la spectacol ca să i le dau eu.
În același show, "Aloha Fluffy"...
am povestit o întâmplare care a devenit virală,
și care se numea "Coșul rasist de daruri".
Povestea în sine durează cam 15 minute, da?
O să vă spun versiunea de 3 minute a poveștii
ca să înțelegeți despre ce e vorba.
Pe scurt, Martin și cu mine aveam un show în Sacramento, California.
Mergeam cu mașina din LA spre Sacramento.
Am trecut printr-un mic oraș, numit Fresno.
În timp ce treceam prin Fresno,
am dat de un promoter local care face show-uri acolo.
Suntem prieteni buni cu el.
Noi voiam să luăm masa cu el,
și ne spune că e ocupat, dar G Reilly e în oraș.
Și noi, "I-auzi! Prietenul nostru G Reilly e aici!"
E la hotel.
Știam exact unde stătea.
Zic, "Martin, ce-ar fi să-i facem o vizită?"
Martin zice, "Hai!"
Prima dată m-am gândit să-i luăm niște sucuri, băuturi,
să-i facem o surpriză.
Am intrat în magazin și am văzut o grămadă de coșuri.
Martin zice, "Ar trebui să-i luăm un coș de cadouri."
Îi zic, "Martin, lui G Reilly nu-i plac coșurile astea, da?"
"Nu-i plac vinurile de fițe, brânza și cârnații."
"Și sigur nici biscuiții."
Nici nu știți de ce e așa de haios.
Dar, mă rog...
Zic, "Ce zici de asta, Martin?"
"Nu știe că venim, hai să facem mișto de el."
"Ce zici să-i facem un coș de cadouri rasiste?"
Martin zice, "Ce-i ăsta?"
"Știi, un coș de cadouri rasiste,"
"cu care să faci mișto de cineva dintr-o rasă anume."
"În cazul lui G, e negru."
Era ușor.
Am spus ușor, nu să fii mitocan.
Am zis ușor, pentru că sunt multe stereotipuri
referitoare la afro-americani.
Așa că aveam coșul ăsta gol.
Ce punem în el?
Pui fript, pepene, Kool-Aid, suc de grape-fruit,
cartofi prăjiți, semințe de floara-soarelui,
o revistă "Ebony",
un DVD cu Chris Rock intitulat "Mai mare și mai neagră",
prezervative Magnum, țigări Newport,
niște coaste, rețeta pentru pâine de porumb,
Am pus de toate, mai puțin un fund mare de fată albă.
Le-am împachetat frumos, i-am pus o fundă drăguță,
și am plecat spre hotel.
O fată de la recepție i l-a dus în cameră.
Martin și cu mine așteptam pe hol, unde nu putea să ne vadă.
Fata bate la ușă.
G Reilly deschide ușa, ea îi dă coșul.
Zice, "Mulțumesc" și închide ușa.
Martin și cu mine ne repezim la ușă,
să ascultăm cum desface coșul cu cadouri.
Pe măsură ce-l desfăcea, era tot mai încântat.
Și se bucura de fiecare lucru pe care-l pusesem în coș.
S-a bucurat până și-a dat seama că e o farsă,
și s-a speriat când a citit felicitarea.
S-a speriat de felicitare
pentru că a crezut că Ku Klux Klan îi trimisese coșul.
Unii se întreabă, "De ce ar fi crezut asta?"
Pentru că asta am scris noi.
Dacă faci o farsă, ori o faci serios, ori n-o mai faci.
Deci s-a speriat și a încercat să iasă din cameră.
Cum a ieșit pe hol, ne-a văzut pe amândoi râzând
și-a dat seama ce e, așa că a tăbărât pe noi.
Ne-a iertat, ne-am îmbrățișat și am intrat în cameră.
Și apoi i-am mâncat puiul.
Faza e că întâmplarea a făcut vâlvă pe Comedy Central.
Lumea riposta așa că au scos-o.
Apoi am pus-o pe YouTube.
10 milioane de vizionări a avut pe YouTube.
Apoi au blocat-o din cauza cuvântului "rasist" din titlu.
Așa că au scos-o, iar eu am reîncărcat-o.
Alte 10 milioane de vizualizări, apoi lumea i-a dat "share".
Una peste alta, filmulețul probabil că a strâns
peste 100 milioane vizualizări.
Iată ce a urmat.
Exact ca la...
tortul de ciocolată...
sucurile dietetice...
și deodorantul...
m-am trezit că lumea a început să-mi aducă...
coșuri de cadouri rasiste pentru mexicani.
Prima dată când am văzut... Nu vă mint,
a fost haios pentru că erau de la alți mexicani
care mi le-au adus.
Era după un show în LA.
Vine un tip cu un coș din ăsta,
"Salut, prietene! Ți-am adus un coș rasist."
Eu îi zic, "Dar suntem la fel." "Ce dacă!", "Bine, ce dacă!"
L-am dus în culise,
și toate lucrurile din coș le-am dus acasă.
Era o pătură mexicană cu un tigru pe ea,
niște cutii de Fanta, sticle de sangria,
CD-uri cu Vicente Fernandez, bomboane mexicane,
"pan dulce", pâine dulce, "mazapanes".
Pe toate le-am dus acasă.
Acum...
cu cât mergeam spre est și ne îndreptam spre sud,
cu atât mai...
creative...
deveneau coșurile de cadouri.
Ajungem în Mobile, Alabama.
Devine tare.
Seara, înainte de spectacol,
Martin făcea câteva anunțuri.
Unul dintre anunțuri spunea,
"Dacă ați adus un cadou, vă rugăm așteptați până după show."
"Nu-l aduceți pe scenă."
"Ar putea întrerupe desfășurarea lui."
Motivul pentru care făcea anunțul ăsta
în fiecare seară,
este din cauza unui singur show în Mobile.
Iată ce s-a întâmplat.
Spun toată povestea cu coșul rasist,
cele 16 minute, da?
Cum am terminat, un tip din fundul sălii
se repede spre scenă.
Nu uitați că sala era plină.
În Mobile culoarul era chiar pe centru.
Așa că tipul avea drum drept spre mine.
A alergat ca la "Prețul corect" până jos.
Ca și acum, erau echipe de ordine.
L-au văzut pe tip, dar n-a intervenit nimeni.
Au făcut doar: "Ce drăguț!"
Da, drăguț.
Așa că tipul vine până în față cu coșul,
și-l pune pe scenă.
Apoi strigă la mine.
Eu stăteam cam aici și el strigă: "Fluffy!"
"Salut, omule!" "Ți-am adus asta."
"Mulțumesc."
"Deschide-l!"
"Dle, suntem în mijlocul spectacolului."
"Apreciez darul. E foarte frumos din partea dvs."
"Ce ziceți de asta? Îl deschid după show."
"Haide, Fluffy! Vreau să văd ce față faci."
"Dle, ce ziceți de asta?"
"Duceți coșul în spate"
"și o să le spun celor de la pază să vă aducă în culise."
"Și o să desfac coșul în culise de față cu dvs. Cum e ?"
Omul nu accepta refuzuri.
Problema era că lumea tocmai mă văzuse povestind despre coș
și, deodată, apare un tip cu un coș la fel.
Lumea nu știa că n-am nici o legătură
cu ciudatul din serialul Duck Dynasty din față.
Așa că încercam să dezamorsez situația,
dar tipul nu ceda deloc.
Apoi face ceva ce nimeni altcineva n-a făcut vreodată
în cei 19 ani de când sunt comic.
Preia publicul de la mine și-l întoarce împotriva mea...
în 5 secunde.
A fost cel mai uimitor și mai înfricoșător lucru pe care l-am trăit.
A făcut numai atât:
"Haide, Fluffy!"
"Vrem să vedem ce față faci!"
A făcut ca 2000 de oameni să scandeze cu el.
"Vrem să vedem ce față faci!"
Era evident că nu era la prima răscoală pe care o conducea.
Publicul striga atât de tare,
că nu mă mai auzeam în monitor.
Eram pierdut. Așa că mi-am pus mâinile pe genunchi.
Am lăsat microfonul jos, am luat coșul,
și am început să-l desfac.
Am băgat mâna.
Uitați de sucuri mexicane sau bomboane sau pături.
Tipul era profesionist.
Am scos unelte de grădinărit de jucărie.
Am scos o greblă, o lopată, suflantă de frunze...
"Mai scoate, Fluffy! Mai scoate!"
Am scos o minge de fotbal. "Frate, aici scrie Puerto Rico!"
"Se terminaseră alea cu Mexic."
Am scos o cărămidă. "Asta pentru ce e?"
"Pentru zid."
Am scos un formular pentru cetățenie americană.
Am zis: "Mai rău de atât nu poate să fie."
"Mai scoate!"
Mă înșelasem.
Am scos o cutie de carioci.
Îl știți setul de 64 bucăți?
Așa.
Cu un plastic transparent în față
ca să vezi culoarea cariocilor din cutie.
Toate cariocile erau maro,
în afară de una albă chiar în mijloc.
"Asta ce dracu' înseamnă?"
Se uită la mine și zice: "Bine ai venit în lumea mea!"
Lumea râdea atât de tare,
încât știam că n-am nici o poantă pe măsură.
Așa că am încercat să închei show-ul.
Am luat coșul și am zis, "Mulțumesc, Mobile!"
Și i-am aruncat tipului o privire dură: "Ticălosule!"
M-am dus în culise, acolo mă aștepta Martin.
Zice, "Frate..."
"I-ai omorât acolo!"
"Martin, nici măcar nu râdeau la glumele mele."
"Dar de ce râdeau?" Și i-am arătat formularul.
Face...
"Nu ești prietenul meu!"
Am intrat în cabină, furios.
Închid ușa.
Pun coșul jos, mă scarpin în cap.
Și mă tot gândeam cum aș fi putut
să previn tot ceea ce s-a întâmplat?
Trebuia să iau coșul, să-l pun deoparte?
Să pun paza să-l ia pe tip? Pe tip cu coș cu tot?
Toate ideile care-mi veneau se terminau mai rău.
În final, mă resemnez.
Mă bag la duș.
Ies. Mă îmbrac. Apare paza.
"Dle Iglesias?"
"Da." "Gata?"
"Da, o secundă." Îmi iau rucsacul,
deschid ușa, "Haide!"
Bodyguardul vede coșul pe scaun,
și încearcă să fie politicos.
"Îl iau eu, dle."
"Da...ia-l."
Nu știi niciodată când îți trebuie un formular de-ăla.
Apoi am ieșit din teatru și ne îndreptam spre parcarea goală
spre autobuzul care era în capătul parcării.
Mergeam de vreo 4 minute.
Deodată aud asta:
"Fluffy!"
"Mă strigă ca pe animale?"
"Așa pare, dle."
Era tipul cu coșul,
care stătea lângă autobuzul nostru.
Așa că nu puteam să trec pe lângă el.
Am zis, "Băi, frate!", și ne-am oprit.
Bodyguardul zice: "Vreți să chem întăriri?"
"Nu-i nevoie, n-o să-mi facă nimic."
"Doar că devine ciudat."
Scot mobilul și îi scriu lui Martin.
"Vino încoace, Martin." N-a răspuns.
Tipul se plictisește așteptând la autobuz.
Așa că se îndreaptă spre mine,
dar o face într-un mod total ciudat.
Venea spre mine de parcă eram un animal periculos.
Făcea..."Fluffy!"
"N-o să-ți fac nimic!"
Se apropia de noi și zicea,
"Uite ce e, Fluffster."
"Dă-mi voie să-ți spun ceva chiar acum."
"Ți-am urmărit show-urile de 7 ani,"
"și poanta mea favorită"
"e coșul cu cadouri pe care i l-ai dat prietenului tău colorat, G."
"Frate, când am auzit prima dată povestea,"
"am vrut să râd în hohote, dar nu puteam, știi?"
"Că stăteam într-un bar lângă 2 negri."
"Nu poți să râzi la o glumă cu negri, stând între 2 negri,"
"că se ofuschează, încep cu drepturile omului,"
"cu Rosa Parks și alte rahaturi."
"Și am votat cu Obama, dar e prea devreme să râdem."
"Mă înțelegi?"
"Mi-am dus fundul fericit acasă și am căutat pe internet"
"-coșul cu cadouri rasiste- și am dat de povestea ta,"
"și am râs pe săturate, zicând, îmi place umorul lui Fluffy!"
"Îi place să forțeze nota cu prietenii lui,"
"și nu lasă principiile rigide să afecteze prieteniile adevărate."
"La sfârșit, sunteți prieteni,"
"vă iubiți și vă respectați unul pe celălalt."
"Mi-am zis, dacă Fluffster își aduce vreodată fundul aici în Mobile,"
"sunt primul la rând să cumpăr bilet."
"Și ai venit. Așa că le-am zis prietenilor,"
"Hai să-l vedem pe Fluffster."
"Le-am zis, pun pariu că i-ar plăcea"
"dacă cineva i-ar duce un coș din ăla cum i-a dus el lui G."
"Doar că ție ți-am adus un coș UPS."
"Coș UPS?"
"Da, what can brown do for you? (motto UPS)"
"Dar n-ai râs."
"Te-ai simțit jignit și eu n-am vrut asta, Fluffster."
"Voiam să râzi."
"Problema e că, n-am vrut să crezi"
"că Mobile e un loc groaznic și că oamenii de aici sunt răi."
"Voiam doar să ne distrăm, așa cum ai făcut tu cu G."
"Muncim din greu aici, 40 de ore pe săptămână eu."
"Și am investit atâția bani și timp în coșul ăla"
"doar pentru că te iubim."
"Ai idee cât timp am pierdut pe nenorocirea aia de internet"
"ca să găsesc un formular pentru cetățenie americană?"
"În engleză? Ești nebun?"
"Toate sunt în spaniolă."
"Am votat cu Obama, n-am timp de de-astea."
"Concluzia e că îmi pare rău că ți-am tulburat spectacolul."
"Nu se va mai întâmpla."
"Voiam doar să-ți zic că-mi pare rău,"
"și că sper că vei face o poză cu mine."
"Îmi pare rău."
M-am gândit, "Sunt un mitocan."
"Dle, nu trebuie să-ți ceri scuze."
"Eu ar trebui să-mi cer pentru că n-am reacționat cum trebuie."
"Dar trebuie să vezi din perspectiva mea."
"Niciodată nu mi-a luat cineva publicul de sub control."
"Ți-a plăcut, nu?" "Mă asculți?"
"Da, n-a fost rău."
"Îmi pare rău că m-am ofuscat. E prima dată când mi s-a întâmplat."
"Nu se va mai întâmpla, nu trebuie să-ți ceri scuze."
"Sunt bucuros să facem o poză împreună."
"Vezi? Vezi?"
"Asta spuneam!"
"Toți prietenii mei ziceau, dă-l dracu' pe mexicanu ăla."
"Eu ziceam, nu. Nu."
"Mexicanul ăla e băiat bun."
Apoi și-a scos aparatul.
Și încerca să-i dea camera foto de unică folosință
bodyguardului de 19 ani
care nu era obișnuit cu tehnologia aia.
A pus jos coșul, a luat aparatul.
Căuta o aplicație, căuta ecranul tactil.
Între timp, tipul voia să mă ia de umeri.
Era puțin mai scund ca mine, așa că a trebuit să stau așa, da?
M-a prins de gât și a început.
"Uite ce-i, Fluffster. Dă-mi voie să-ți zic."
"Chiar apreciez ceea ce faci."
"O să mă rog pentru tine, familia ta, prietenii, succesul tău,"
"pentru că ce faci tu e venit de la Dumnezeu."
"Pe bune."
"În vremurile astea, tu faci oamenii să râdă."
"Avem nevoie de așa ceva."
"Uite ce e, nu încerc să te lingușesc."
"Eu n-am copii, dar dacă o să am vreodată,"
"sper să aibă spiritul tău. Dumnezeu să te binecuvânteze!"
"Uite ce e...mulțumesc."
"Îți mulțumesc mult."
"Prietene, ascultă, dacă pot face ceva pentru tine..."
"Nu face asta."
"Nu spune vorbe goale."
"Hai să facem o poză."
"Dar nu spune lucruri în vânt."
"Dacă pot să fac ceva pentru tine, spune-mi."
"Ține formularul ăsta."
Chicago, vă iubesc! Mulțumesc!
O seară frumoasă! Vă mulțumesc mult!
Acest video este dedicat tuturor fanilor mei din toată lumea.
A fost posibil datorită vouă. Vă mulțumesc!!
Traducere PREL GHENCEA